УПРАВЛІННЯ ОСВІТИ СОЛЕДАРСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ
МІСЬКИЙ МЕТОДИЧНИЙ КАБІНЕТ

ТЕЗИ ДОПОВІДЕЙ 
учасників регіональної краєзнавчої конференції
учнівської та студентської молоді
«ДОНЕЧЧИНА В ІІ СВІТОВІЙ ВІЙНІ»,
присвяченої 75-річчю Перемоги над нацизмом у Європі

Соледар
Укладач:
Лозиняк А.Л., завідувач міського методичного кабінету Управління освіти Соледарської міської ради

ТЕЗИ ДОПОВІДЕЙ учасників регіональної краєзнавчої конференції
учнівської та студентської молоді «ДОНЕЧЧИНА В ІІ СВІТОВІЙ ВІЙНІ», присвяченої 75-річчю Перемоги над нацизмом у Європі – Соледар: Міський методичний кабінет Управління освіти Соледарської міської ради, 2020. –32 с.

Дане видання містить тези доповідей Зіньковського Івана, учня 10 класу Парасковіївської ЗОШ, Гришаєвої Ярослави, учениці 11 класу Яковлівської ЗОШ, Гунько Каміли, учениці 9 класу Берестівської ЗОШ, Резніченко Софії, учениці 10 класу Бахмутської ЗОШ, Шулепової Олени, учениці 10 класу Соледарської ЗОШ №13, з якими учні виступили на регіональній краєзнавчій конференції «Донеччина у ІІ світовій війні». Конференція організована 7 травня 2020 року Донецьким обласним центром туризму і краєзнавства в дистанційному форматі за допомогою платформи Zoom

 ЗМІСТ
1.	Дікарєва О.І, Хайнос Н.П., Зінковський І.О. ПРОБЛЕМАТИКА
ВИЛУЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ІСТОРІЇ З ІСТОРІЇ СРСР……….    4
2.	Гришаєва Я.  НАШІ ВЕТЕРАНИ…………………………………    10
3.	Гунько К. СОЛДАТ ІВАН КОВАЛЬ………………………………. 13
4.	Резніченко С. ПАРТИЗАНСЬКИЙ РУХ НА ДОНЕЧЧИНІ…….. 19
5.	Шулепова О. ЦІНА ПЕРЕМОГИ. ДОСЛІДЖЕННЯ ДОЛІ УЧАСНИКІВ ВІЙНИ НА ПРИКЛАДІ ОКРЕМОЇ РОДИНИ……. 25
6.	ДОДАТКИ……………………………………………………………..  31

Дікарєва О.І, Хайнос Н.П., Зінковський І.О., учні Парасковіївської загальноосвітьої школи І-ІІІ ступенів Соледарської міської ради Донецької області
Науковий керівник: Ніколаєва С. І., вчитель історії та правознавства 

ПРОБЛЕМАТИКА ВИЛУЧЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ ІСТОРІЇ З ІСТОРІЇ СРСР 

Історія Другої світової війни на території України, в тому числі й на території Донецької області с самого початку й протягом великого проміжку часу вивчалася через призму радянської історії. Цензура була накладена на всі прояви націоналізму в історичних працях тогочасних науковців. Історія писалась односторонньо, не приймаючи жодних інших поглядів та напрямків. У 1942 р. вийшов збірник статей "Двадцать пять лет исторической науки в СССР" [1942], в якому описують етапи розвитку радянської історіографії з 1917 р. Вихід даного збірника окреслив "концептуальний" підхід, яким мали послуговуватись радянські історики щодо висвітлення періоду Другої світової війни, а саме патріотична позиція та допомога усього населення СРСР у боротьбі з Німеччиною. 
Одразу після війни вийшло багато наукових праць про боротьбу з українського народу проти німецьких окупантів. Нажаль всі вони підпорядковують загально-радянському напрямку ідеї «Великої Вітчизняної війни». Всі українські герої інтегрували в радянських, всі перемоги – перемоги червоної армії. А кожен супротив не лише німецькій, а й радянській владі співвідносився як зрада або зовсім замовчувався. 
Роки йшли – змінювалась й радянська влада. Після смерті одного з найжорстокіших тоталітарних лідерів того часу І. В. Сталіна, до «комуністичного трону» приходить Н. С. Хрущев і в країні впроваджується, як її назвали публіцисти, «відлига». Тогочасна радянська влада розуміла, що продовжуючи деспотичну й жорстоку політику попередника вони призведуть країну до революції, тому розпочалась політика десталінізації. Головною її метою було перенесення вини за всі скоєні злочини з політичного режиму на певну групу людей очолювану Сталіном. Начебто проблема не в системі влади, а в знехтування Сталіним цієї влади. І саме тоді почалися проблиски української історії.
Боротьба за визнання незалежності української історії на жаль тривала довше ніж визнання незалежності самої України. Звичайно найбільш тяжкі періоди були під час окупації СРСР. З перемінним успіхом науковці виборювали право свободи слова та друку, право вивчати істинну історії своєї держави, а не по установленій концепції 42-го року. Після отримання незалежності в 1991 році почалася реорганізація майже всіє української історії, вивчення дійсності, а не радянської «казки», визнання та повернення національних героїв, аналіз подій з різних сторін, пошук правди. На сьогоднішній день вже багато виправлено, прикро лише те, що невиправленого набагато більше, і ще більше того, що вже не буде виправлено.   
Нацистський терор у місті Артемівськ (сучасний Бахмут)
Під час Другої світової війни Донеччина через близькість німецько-радянського фронту була безпосередньо підпорядкована німецькій адміністрації і входила до так звану «воєнну зону». З вересня 1942 р. до завершення німецької окупації сюди входили території Чернігівської, Сумської, Харківської, Сталінської, Ворошиловградської областей та півострів Крим. В зоні військового управління українські землі підпорядковувалися командуванню армійської групи «Південь» та «Б».  Територіальними органами військового управління тут стали комендатури кількох типів. У зоні оперативного тилового району групи армій «Б» у вересні 1942 р. його командуванню підпорядковувалися польові комендатури №399 у Конотопі та №397 («Донець») у Юзівці (Сталіно). Зокрема, другій підлягали польові комендатури №234 у Луганську, №245 у Новочеркаську, гарнізонна комендатура Юзівки та 16 гарнізонних комендатур. 
На території міста Артемівськ, як і на решті території України, нацисти розгорнули цілу мережу місць примусового утримання цивільного населення та військовополонених. Табір радянських військовополонених в місті Артемівськ (сучасний Бахмут) існував з листопада 1941 року. Він розташовувався на території військового містечка, був обнесений колючим дротом і охоронявся німецькою жандармерією. Кількість бранців війни тут постійно змінювалася. Їх утримували у 2-3-х поверхових приміщеннях, які не опалювалися. Серед полонених було бл. 1500 хворих і поранених. Щодня від голоду, хвороби і знущань помирало 10 осіб. Також німці періодично розстрілювали полонених. Мертвих часто закопували разом із живими. Після звільнення міста Червоною армією 5 вересня 1943 р. на території військового містечка було виявлено 25 могил із похованнями бл. 3 тис. осіб, серед них також декілька трупів жінок у цивільному вбранні.
Гетто на території м. Артемівськ існувало з 01.11.1941 по 15.02.1942 рр. Розташовувалося воно на території парку залізничників. Спочатку утримувалося бл. 1 тис. євреїв із Артемівська. Загальна кількість в’язнів за період окупації – 2,5-3 тис. осіб. Гетто перебувало під охороною німецької жандармерії та місцевої допоміжної поліції. 7 січня 1942 р. німецька влада опублікувала наказ всім євреям міста зібратися у парку колишньої залізниці НКВС. Кожен єврей міг взяти з собою 10 кг особистих речей і продовольства на вісім днів. Після прибуття євреї були розміщенні у підвалах міської адміністрації, де вони перебували до середини лютого 1942 р. Звідси 15 лютого 1942 р. їх відвели до покинутого алебастрового кар’єру, де усіх 1224 осіб, включно з жінками і дітьми, розстріляли у кам’яних печерах. Вбивства здійснювали члени зондеркоманди 4б. Після звільнення міста 5 вересня 1943 р. радянська комісія виявила поховання бл. 3 тис. тіл.
І сьогодні місцеві жителі пам’ятають ті страшні часи, з власних спогадів чи зі спогадів своїх близьких, які були свідками жахливих подій того часу. Подій, які запам’ятались з однієї сторони своєю жорстокістю та вбивствами, але з іншої героїзмом та мужністю протистояння та боротьби. Друга світова війна кров’ю вписана в історію міста Бахмут, і вже ніколи не буде забута. 
ОУН на території Донеччини
Українська повстанська армія діяла аж до Київщини. А Організація українських націоналістів діяла по всій території України під час Другої світової війни. І Донбас не був виключним регіоном, адже там була активна діяльність ОУН. Основні діячі ОУН на Донбасі були місцевими жителями. Ніяких «західняків», як малювала радянська пропаганда потім там не було. І вже в 1939 року починала розбудовуватися розгалужена мережа ОУН по всій території Донбасу. 
Жорстока політика СРСР, постійні репресії спонукали замислитися жителів Донеччини, як протистояти тогочасній владі та шукати можливості протидії. Таку можливість вони вбачали в співпраці з ОУН. Ще більше місцевим жителям подобалась ідея самостійності. Адже з 1929 року, коли була створена ОУН, на своєму першому зборі вони прийняли головну директиву – створення самостійної незалежної Української держави. Це гасло було доволі поширено по всій Україні, так і в середовищі Донбасу.
Основним проявом діяльності ОУН на території Донеччини було створюння просвіти, де поширювалася українська література, розповідалася правдива українська історія, створювалися українські гуртки, де об’єднувалася українська молодь. Під час Другої світової війни в ОУН було дуже поширене гасло «Воля народам, воля людині». Це був заклик, щоб всі люди різних національностей об’єднувалися проти двох тоталітарних режимів. Прихильників ОУН була величезна кількість.
У Донецькій області з 28 районів, 18 районів були абсолютно прихильні до оунівців.
Керівником ОУН на Донбасі був Євген Стахів, з якого потім радянські пропагандисти зробили Євгена Стаховича у творі «Молода гвардія», де вони викривили історію. Нібито це була підтримка населення до радянських партизанів, яких там так активно не підтримували. Це край, який підтримував діяльність ОУН.
Головний провід ОУН знаходився у Дніпрі, яким керував Василь Кук, останній головний командир УПА. У самому Донецьку була ціла мережа конспіративних квартир. Вони доволі часто знаходилися поруч з гестапо. Місцеві жителі не здавали ці квартири. До 1958 року розгалужена сітка ОУН діяла на території Донбасу. І є всім відома карта в архіві СБУ, де йдеться про те, що у Слов’янську була не просто конспіративна квартира, а ціла криївка.
Масовий рух ОУН розгортався під час Другої світової війни. 8 жовтня 1941 року на територію Донбасу рушить похідна група з Чернівців, якою керували Зенон Матла та Тиміш Семчишин. Вони дійсно були «західняками», які під приводом відбудовчих загонів йшли нести ідеологію ОУН. Але коли вони прийшли на Донбас, отримали підтримку місцевих жителів та активістів. Такими активістами була місцева інтелігенція: вчителі, науковці, весь педагогічний університет в Донецьку. Також у місті Дніпрі, на території Маріуполя, Краматорська. Більше того, коли радянська армія відступила, а нацисти рухалися на Донбас, перше, що зробили у Краматорську – знесли пам’ятник Леніну й поставили тризуб. 
Все це свідчить про активну підтримку ОУН та ідеї про незалежність України на території Донеччини. Як би радянська влада не намагалась переписати історію, скрити істину – факти та свідчення очевидців підтверджують активну боротьбу проти СРСР не лише на території західних областей, а по всій Україні й в Донецькій області також. Ми є єдині не лише за територією, національною приналежністю або громадянством, а й в наших цінностях, поглядах на майбутнє, жагою до самостійності та процвітання нашої країни. Як і тоді, так і зараз.

Список використаних джерел та літератури
1. Двадцать пять лет исторической науки в СССР; Сб. ст. М., - 1942. - 288 с.
2. Беркгоф Карел. Жнива розпачу. Життя і смерть в Україні під нацистською владою. К.: Критика, 2011. 454 с
3. Лисенко О. Є.  Друга світова війна як предмет наукових досліджень та феномен історичної пам'яті // Український історичний журнал. - 2004. - № 5. - C. 3-16
4. Нікольський В. М. Підпілля ОУН(б) у Донбасі / НАН України. Інститут історії України. - К., 2001. - 178 с.
5. Проценко Є. Культурні процеси на Донбасі в роки Другої світової війни: історіографічний дискурс // Схід – Вінниця, 2018, – №4. – С. 96-102
6. Титаренко Д. Гетто в Юзівці (Сталіно): свідчать документи // Голокост і сучасність. – №1. – 2007. – С. 119-125

Гришаєва Ярослава, учениця 11 класу
Яковлівської загальноосвітньої школи
І-ІІІ ступенів Соледарської міської ради
Донецької області
Науковий керівник: Невідомський С.М. ,
вчитель історії 

НАШІ ВЕТЕРАНИ

Найстрашніша війна минулого століття, Друга світова, вихором пролетіла над Європою. Своїм чорним крилом зачепила і нашу державу. А сьогодні вже 75 років відокремлює нас від великої перемоги над  нацистською Німеччиною. 75 років миру  і тиші, за які боролися мільйони радянських солдатів. Серед них багато наших земляків. Ми пам’ятаємо про всіх, бо це не просто історія, це – наша совість, наша гордість,  і хочемо поділитися з вами цією пам’яттю.
Гвардії майор Хмельницький Костянтин Олександрович
Роки життя: 02 травня 1919 р. - 12 березня 1987р.
Бойовий шлях: 
Свій бойовий шлях почав 22 червня 1941 року на полях схід Бреста, а потім відступ з боями по маршруту: Картуз Береза, Слуцьк, Бобруйськ, Рогачов, поля Смоленщини, бої з танковою армією Гудеріана. Брав участь у боях під Москвою.  1943 рік в  Курській битві і в форсуванні Дніпра в районі міста Лоєв, в 1944 році  в боях за місто Кенігсберг (нині Калінінград). 9 травня 1945 року свій бойовий шлях в армії завершив  майором танкістом.
Нагороджений: 
Орденом «Червоний прапор», 
Орденом «Вітчизняна війна 2-го ступеня», 
Орденом «Трудового червоного прапора»,
Медаллю за оборону Москви «За взяття Кенігсберга»,  «За перемогу над Німеччиною»,  «За трудову доблесть» і безліч ювілейних медалей, в тому числі 2 срібних і бронзових медалей ВДНГ, грамоти та дипломи.
Післявоєнна діяльність:
З  21 січня 1956 року розпочав свою діяльність на посаді директора радгоспу в селі Яковлівка. 21 рік керував господарством.
Бєліков Валентин Маркович
Роки життя: 02 квітня 1923 р - 09 листопада 2009 р.
Бойовий шлях:
   Був призваний до лав радянської армії 25 вересня 1943 року Дзержинським РВК Сталінської області відразу після визволення нашої області від німецької окупації. Брав участь в боях на Правобережній Україні, Польщі, Чехословаччині. Закінчив війну гвардії старшиною в гірничо-стрілецькому полку.
Нагороджений:
Орден  «Червона зірка»,
Орден  «Слави ІІІ  ступеня»,
Медалями «За відвагу», «За бойові заслуги»,
Чехословацькою  медаллю «За хоробрість»  з рук Людвіга  Свободи,
5 ювілейних медалей.
Післявоєнна діяльність :
Більше 30 років був головним бухгалтером спочатку радгоспу, а потім птахофабрики «Артемівська».
Шокола Максим Степанович
Народився в 1919 році. Навчався дуже мало. Закінчив всього 2 класи і пішов працювати, так як було дуже важко жити: голод, холод.
Спогади:
«…У 1939 році призвали до  армії, а в 1941 почалася війна і мене направили на фронт. Перші два роки я був у  розвідвзводі, зі своїми товаришами ходив у розвідку. Був поранений. Після госпіталю направлений в танкову школу, так я і став танкістом. Танкові війни вели найважчі бої. Доводилося йти на таран. Мій екіпаж у цих боях завжди виходив переможцем. І мене,  і весь мій екіпаж неодноразово нагороджували за бойові заслуги. Але ми воювали не заради нагород і слави, а заради того, щоб наша Батьківщина була вільна і щаслива, щоб діти жили під мирним небом, добре вчилися. Я звертаюся до молодого покоління: вчіться на повну свою можливість, будьте дисципліновані, ввічливі, охайні, уважні до старших. Пам'ятайте! Ви повинні вирости грамотними, гідними громадянами своєї Вітчизни, бути завжди готовими захистити її від ворогів. У мирній праці будьте завжди попереду, будьте прикладом молодшим!»
Пам'ять  для історії – це найголовніше. Пам'яті наших дідів та батьків, синів та старших братів, пам'яті вічно молодих солдатів і офіцерів, що мужньо боролися з ворогом і перемогли є сьогоднішня конференція. Ми пам'ятаємо, що той, хто захищає свою землю, завжди перемагає. Ця пам'ять робить нас сильнішими. Вічна пам'ять героям! Вічна їм слава!  
Список використаних джерел:
1. Архів шкільного музею «Історія села».

Гунько Каміла, учениця 9 класу
Берестівської загальноосвітньої 
школи І-ІІІ  ступенів Соледарської 
міської ради Донецької області
Науковий керівник: Волошинов В.В., 
вчитель історії

СОЛДАТ ІВАН КОВАЛЬ
       Давно відгриміли вогні великих боїв. На полях минулих боїв зеленіє та колоситься хліб. На місцях дібров, які начисто були скошені снарядами та мінами, шумлять нові густі ліси. Зірвані чорні міста відродилися з попелу, стали більше, ніж раніше, ще сонячніше та краще.
  Кожного поколінню наших людей волею історії приходилося переживати немало іспитів. Тяготи, які витримали поважні наші ветерани – рядові і офіцери, полковники і генерали, працівники тилу і партизани – не йдуть ні в які зрівняння з самими тяжкими випробуваннями, якими до цього часу екзаменувалося людство.
     Ветерани війни є гордістю нашого народу, честю і совістю нашого суспільства. Ними написані бойові і трудові сторінки історії країни, як в роки лихоліття, так і в непростий повоєнний час.
     В музейній кімнаті нашої школи є лист з війни, рядового 187 гвардійської стрілецької дивізії Коваля Івана Даниловича, довідки, характеристика тощо. Хто ця людина? Що зробив він для України? Мета нашого дослідження – вивчення військового     подвигу Коваля І.Д. Задачі дослідження – зібрати, систематизувати та       вивчити матеріали сімейного архіву родичів Коваля І.Д.,    показати значимість солдата Коваля І.Д. в досягнені великої  перемоги. 
        Коваль  Іван Данилович народився в 1908 році в сім’ї селян на  Полтавщині в с. Чутово. Батьки його мали невеликий наділ землі, на якому працювали з дітьми. Батько закінчив початкову школу і виявив хист до роботи з деревом. З малечку, коли в селі були ярмарки, на ті мідяки, що йому давали батьки, він купував то стамеску, до долото або щось із інструментів для роботи по дереву, на відміну від старшого Андрія (1905 року народження), який цікавився письмовими приладдями. Це і вирішило їх подальшу долю: Іван став столяром, а Андрій – рахівником, сестра Галина (1903 року народження) була кравчинею.
     В 1931 році Івана призвали до лав робітничо-селянської армії. Про те, як служив Іван є характеристика начальника складу від 15.09.1932 р. З характеристики ми з’ясовуємо, що служив він ударно і ніяких антирадянських відносин з боку Коваля не було помічено. З довідки 16-го Особового Пішого батальйону від 22 квітня 1933 р. за № 2204 виданої Ковалю Івану, ми дізнаємося, що він дійсно служив з 10.11.1931 р. по 23.04.1933 р. і був звільнений. З цього самого моменту Івану відновили виборчі права на підставі постанови комісії при батальйоні за протоколом № 3 і звільнений до станції Виїмка.
     Разом з двома своїми земляками Головатим Андрієм та Білоконем Петром по організованому набору приїхав на будівництво алебастрового комбінату, де працював за спеціальністю на будівництві, а потім, коли завод почав випускати алебастр для  медицини, він виготовлював діжечки для алебастру.[4,с.321].  Жив Іван Данилович в селі Василівка Ямського району Донецької області. З того ж джерела дізнаємося, що село засновано близько 1860 року. Поблизу села знаходилися великі поклади каміння, з якого виготовляють алебастр.
      В 1936 році Іван Данилович одружився на красуні Ользі Косаризі 1914 року народження, яка проживала у сім’ї з 11 дітей. Коли дівчинці було 10 років, її батька Косаригу Павла Антоновича убили на Харківському шляху бандити.
   Алебастровий завод був підпорядкований Міністерству Оборони СРСР (випускав гіпс для медичних закладів). Всі чоловіки, в тому числі Іван, отримали від Ямського військкомату броню, їх залишили випускати продукт, необхідний у воєнний час. Коли стало ясно, що німці наближаються, був даний наказ демонтувати обладнання, що і було зроблено, та вивезти в тил. Але вивезти обладнання не вдалося: німці захопили місцевість, а разом з тим і робітників заводу. З карти «Оборона Донецької області» ми з’ясовуємо, що це було у період з 30.11.1941по 01.12.1941рр.
    Всіх чоловіків було визвано до комендатури, де змушували стати поліцаями. Іван Данилович разом з чоловіком сестри дружини Нескоромним Тимофієм Опанасовичем відмовилися , і їх забрали до табору, який розташовувався на території радгоспу «Шахтар» в Сталінській області[1. c.124]
    Село швидко було окуповане, але фронт зупинився дуже близько. Німецькі гармати стояли на бойових позиціях у сільських дворах і вели вогонь. Скло у вікнах захищали, за порадою німців, наклейками із тканини по шибках. Німці не чинили якихось дошкульних утисків населенню, не розстрілювали нікого, щоправда, усіх курей в селі поїли, нишпорили по комірчинах та погребах, і коли знаходили, то відбирали яйця, сало, молоко. [2.c.131]. Пройшла чутка серед людей, що з цього табору німці відпускають тих чоловіків, родичі яких з’явилися за ними.
   Дружина Ольга пішла до старости за перепусткою,  на що він відповів, щоб брали візка та якоїсь одежі, ніби йдуть міняти на харчі. Це буде найкращий привід для того, щоб дістатися цього табору. І пішли жінки рятувати своїх чоловіків. Дійшли благополучно, відпустили бранців додому. Та не довго пробули вони вдома: якраз в с. Василівка стояла німецька частина, а за пагорбом на північ, в с. Берестовому, частини Червоної Армії. Фашисти пройшли по селу і загадали всім жителям зібратися і евакуюватися в тил.
    Мороз, холоднеча, куди їхати, де той тил? У сусіда була конячка і візок, він забрав сім ю Коваль з собою. Виїхали на дорогу, що вела на Харків. Надворі темніло, охорони не було, а праворуч знаходилося село Оріхово-Василівка, звернули туди. Знайшли старосту, який розвіз «втікачів» по квартирах. Тісно було, але люди розуміли, що лихо тепер у всіх і допомагали. Німці посилали людей на копання окопів та інші роботи. Влітку повернулися додому в с. Василівку. Хата була зруйнована, одні стіни стояли. Дали розібрати два німецькі бліндажі в с. Липове для ремонту хати та небагато алебастру із заводського складу. Івану Даниловичу дали два тижні на ремонт хати. Накидали стелю, поставили дах, вкрили очеретом і в вересні 1943 року Івана мобілізували в діючу армію під час наступу. Івана Даниловича приписали до військ Південно-західного фронту 12 армії. 24 листопада 1943 року красно армієць Коваль відправив додому листа.
     На початку грудня 1943 року Івана було поранено і він лікувався в шпиталю в м. Гришино (нині Красноармійськ). Звідти він знову пішов на фронт. Листи з фронту надходили не часто, були сповнені  турботою про дружину, доньку, сестру Галю.  Із спогадів доньки Булах В.І.:
«Пам’ятаю, як батько турбувався, що мені в 1944 році восени треба йти до школи, а я ще така мала. Звісно, в листах про бойові дії нічого не писав, це ще була таємниця. Але один його однополчанин Найдьонов (на жаль не знаю його ім’я) розповідав батьковому братову, що ніколи не думав, який відважний Іван Данилович в бою, бо знав його як дуже скромну, навіть тиху людину»[3]
       З 1944 р. розпочався заключний етап війни. Червона Армія звільнила Правобережну Україну, Крим, Західну Україну. Влітку 1944 р. було повністю розбито німецьку групу військ «Центр», звільнено територію Білорусії і частину Литви.
     Наприкінці вересня 1944 р. наші війська вели тяжкі бої на території Угорщини. Більше двох місяців звільняли цю країну наші війська. Листи від Івана Даниловича надходили дуже рідко. В запеклих боях гвардії рядовий 187 гвардійського стрілецького полку 61 гвардійської стрілецької дивізії пропав безвісті 09.12.1944 р. в районі селища Кірестар біля озера Балатон[5.c.50]. Так закінчилося життя сміливого бійця Коваля І.Д. Ми зобов’язані пам’ятати, якою ціною був завойований мир. Забути минуле – зрадити пам’яті тих, хто захистив нас від фашизму.
                    Список використаних джерел та літератури.
1. Довідник про табори, тюрми і гетто на окупованій території України (1941-1945). Уперед. М.Г.Дубінін.2000.
2. Донеччина в роки Великої Вітчизняної війни 1941-1945 р. Відомі і невідомі сторінки історії. – Донецьк. АОЗТ «Видавництво» Донеччина», 2008. 432с.
3. Інтерв’ю з Булах Валентиною Іванівною, 19378 року народження (с. Берестове, Бахмутського району Донецької області, 20 квітня 2016 р.  Аудіозапис. Особливий архів автора.
4. Історія міст і сіл Українського РСР. Донецька область, К.: Проосвіта 1975.
5. Книга Пам’яті України Донецької області. Артемівський район (головна ред. кол.: Герасимов І.О. (керівник) та інші.: Обласна ред. кол.: А.П.Клюєв (керівник) та інші – Донецьк: Донбас 1995.
6. Титаренко Д.М. Офіційна преса Донеччини в період німецько-фашистської окупації (1941-1943 рр)// Збірник праці Науково-дослідницького центру переодіки – Львів, 2000.

Резніченко Софія, учениця 10 класу Бахмутської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Соледарської міської ради донецької області
Науковий керівник: Тащенко Т.М., вчитель історії

ПАРТИЗАНСЬКИЙ РУХ НА ДОНЕЧЧИНІ

1.Окупація Донбасу
До початку Другої світової війни Донбас займав одне з провідних місць у розвитку економіки , культури й науки всього Радянського Союзу. Тут були зосереджені багатогалузеве господарство й потужна сировинна база. 
22 червня 1941 року нацистська Німеччина разом із союзними їй державами Італією, Румунією, Словаччиною, Угорщиною та Фінляндією розпочала війну проти Радянського Союзу, поклавши тим самим початок нового етапу Другої світової війни в Європі (01.09.1939 – 08.05.1945).  Донбас відігравав у планах Гітлера ключову роль. Йому призначалося стати «прифронтовим арсеналом»: забезпечити вугіллям військову промисловість і фронтові перевезення, організувати виробництво чавуну, сталі, випуск і ремонтування паровозів, танків, гармат та іншої техніки.Протягом тієї війни Донецька земля двічі ставала ареною бойових дій у жовтні 1941 року (окупація німецькими військами Донецької області) та у серпні-вересні 1943 року (звільнення області Червоною армією).На окупованій території фашистські загарбники встановили режим кривавого терору. У місті Сталіно, наприклад, в таборах смерті було закатовано 92 тисячі людей.
2.Розгортання Партизанського руху
Окупація Донецького краю тривала майже 700 днів. Після окупації краю тут почалося організоване опір загарбникам.Партизанський рух на окупованій території України розгортався під впливом двох чинників: природного прагнення громадян протидіяти вторгненню ворога і організаційних зусиль радянських органів влади, які перед відступом створювали підпільно-партизанську мережу з відповідними органами управління: підпільними райкомами, міськкомами і обкомами КП(б)У.Складалося народне ополчення. 368 тисяч трудівників Донбасу, що вступили в ополчення, відпрацювавши зміну на підприємствах, проходили військову підготовку. У містах і селах створювалися винищувальні батальйони і групи сприяння по боротьбі з ворожими парашутистами, диверсантами, лазутчиками і провокаторами. Бійці цих загонів охороняли промислові підприємства, лінії зв'язку, залізничні станції, мости. Найбільш активно і безстрашно діяли Слов'янський і Артемівський партизанські загони. Численний загін М.І. Карнаухова, що зосередився в Лиманському лісі, розбився на кілька груп таким чином, щоб своєю діяльністю охоплювати значну частину Північного Донбасу по берегах річки Сіверський Донець. Сміливими нальотами партизан були розгромлені німецькі гарнізони в селах Пришиб, Маяки. 
3.Боротьба з окупантиами
Активну боротьбу з окупантами вели підпільники Донбасу. Вони вели пропагандистсько-агітаційну роботу серед мирного населення, збирали відомості про кількість гітлерівських військ, їх пересуванні і передавали дані партизанам і командуванню Червоної Армії, організовували диверсії і саботажі на підприємствах, ховали поранених солдатів Червоної Армії. У початковий період війни підпіллю довелося долати величезні труднощі. Умови для роботи підпільних організацій були важкі, лютував жорстокий терор.
Всього за час окупації партизани Сталінської області провели проти фашистів близько 600 великих операцій, знищили більше 15 тис. Гітлерівців, пустили під укіс 18 залізничних ешелонів, підірвали 19 складів з військовим майном, спалили сотні автомашин, велику кількість військової техніки, пального. До моменту настання наших військ в Донбасі в серпні 1943 р тут діяло 43 партизанських загони. На допомогу їм з травня по вересень 1943 р УШПР перекинув в тил ворога 304 диверсанта.      
4.Каровська спілка
У роки війни на території району в селі Покровському діяла підпільна піонерська організація. В 1942-43 роках 12 юних героїв поклялись шкодити ворогам.  «... Кров за кров ! Смерть за смерть!»  - такими словами закінчувалася дитяча обітниця.
Спочатку було лише 7 хлопчиків, а згодом до них приєдналося 5 дівчаток. Так склалася піонерська організація, яку вони назвали «Каровська Спілка піонерів», «КСП». Командиром і начальником штабу цієї організації був Вася Носаков, якого піонери звали «наш Каров». Піонери-каровці викопали за хатою Носакових, у ярочку печеру, в якій проводили свої піонерські збори, вели щоденник своєї підпільної роботи. Там вони писали листівки, які розкидали по селу, там вони звітували перед штабом про виконання піонерсько-партизанських доручень.
5.Спогади учасників Партизанського руху
Артемівський р-н
  Олена Пилипівна , Нікуліна – Чернишова була учасницею партизанського руху , вона народилася 14 вересня 1930 року в селі Покровському . Зараз мешкає в селі Бахмутському. Юнацькі роки дітей сорокових років пов’язані з Великою Вітчизняною війною, яка була суровою перевіркою для нашого народу. Свою внутрішню силу та міцність,патріотизм та мужність показали діти Донбасу.Лише 12 років було Нікуліній Оленці, коли фашисти зайняли рідне село Покровське.  Маленька, але відчайдушна дівчинка не змирилася з тим, що фашисти зайняли її рідну оселю, де вона мешкала разом з батьками. Юна патріотка стала на захист рідного дому, за що і отримала ляпаса від фашистського офіцера. Непримирима до ворога дівчинка вступає до лав Каровської спілки піонерів. Не одразу Оленку записали до цієї організації, адже їй було тільки дванадцять. Оленка рішуче йшла на все, аби тільки завдати шкоду ненависному ворогу, з яким їй довелося зіткнутися особливо близько.
Чим же ви, маленькі хлопчики та дівчатка, могли зашкодити фашистам?
- Чем могли. Украли однажды у немца пистолет. Немцы как раз в село вошли. У нас их  орудие стояло прямо за домом. А наши из Лисичанска их и поприжали. Такого шороху наделали! Немцы в панике, в суматохе. Вот один из наших мальчиков, Володя, под шумок воспользовавшись суматохой у украл.
Німці так і не дізналися, хто це зробив?
- Боже сохрани! Да если бы немцы узнали, нас бы всех повесили. А еще мы собирали патроны, рыли себе пещеру и там все свои трофеи хранили. Что же вам еще рассказать? Я уже всего и не помню… Раненого солдата нашли в посадке. Выхаживали в своей пещере. Прятали девушек, чтобы их на работу в Германию не угнали. Когда село освободили, наши хлопцы – Мороженко , Цыганенко, Лагерь и Носаков – ушли на фронт. Война то продолжалась. Они погибли аж под … Не помню я названия того города. А девчонки… Варя Ковалева заболела и умерла. А мы остались. А теперь уже, кроме меня, никого нет.
м. Слов’янськ
Про Ніну Іванівну Погорелову - одна з дванадцяти дівчат Слов'янського загону - хочеться сказати окремо. Народилася в 1923 році в Горлівці в сім'ї робітника. Після смерті батьків Ніна виховувалася в Горлівському дитячому будинку до 1939 року. У травні 1941 року Ніна приїхала в м Слов'янськ і влаштувалася ученицею апаратника толевого заводу. У жовтні 1941 року разом з трудящими підприємства брала участь в будівництві оборонних споруда в Червоноармійському районі. після прориву німцями оборони частин Червоної Армії Ніна Іванівна опинилася знову в Слов'янську і Добровільно вступила в партизанський загін під командуванням М.І. Карнаухова. Чоловікам на фронті важко, але жінці важко подвійно. Тим більше в тилу ворога. Однак Ніна не зламалася. У бою вона була завжди в перших рядах, перша піднімалася в атаку, а при відступі вогнем прикривала своїх товаришів. 20 квітня 1945 року Ніні був вручений орден Червоної Зірки.
6. Висновок
Це тільки мала дещиця подвигів, скоєних партизанами і підпільниками на донецькій землі і за її межами в роки Другої світової війни. Наш борг постійно піклуватися про тих людей, які в глибокому тилу ворога своєю кров'ю і життям відстояли нашу свободу. піклуватися і доглядати за пам'ятками і могилами загиблих воїнів, партизанів і підпільників. На прикладах їх мужності виховувати патріотизм молодого покоління суверенної України.

                Список використаних джерел та літератури
С. А. Ковпак. От Путивля до Карпат. Киев, 1945.
И. М. Голосовский. Когда пылал широкий Днепр. М., Госполитиздат, 1962. — 287 стр.
В. Дроздов, А. Евсеев. Два года над пропастью. М., «Известия», 1963
Т. А. Строкач. Наш позивний — свобода. Киів, 1964.
Н. В. Старожилов. Партизанские соединения Украины в Великой Отечественной войне. Киев, «Вища шк.», 1983—299 стр., илл.

     

Шулепова Олена, учениця 10 класу
Соледарської загальноосвітньої школи 
І – ІІІ ступенів №13 з поглибленим 
вивченням англійської мови Соледарської 
міської ради Донецької області
Науковий керівник: Стебляк С.О., учитель 
історії

«ЦІНА ПЕРЕМОГИ. ДОСЛІДЖЕННЯ ДОЛІ УЧАСНИКІВ ВІЙНИ НА ПРИКЛАДІ ОКРЕМОЇ РОДИНИ»

Ми знову прийдемо до вічного вогню,
Рокам ніколи пам’яті не стерти
Про тих, хто пережив страшну війну,
І тих, хто залишивсь в обіймах смерті.

Друга світова війна – це найжахливіший глобальний військовий конфлікт за всю історію людства. В цьому конфлікті Україна була ареною бойових дій. Загальна кількість осіб, мобілізованих за роки війни з України, перевищує 6 млн солдатів. Кожен другий з них загинув, а кожен другий з тих, хто залишився живим, став інвалідом.
Вивчення втрат та ціни перемоги є важливим для України, бо зараз в умовах історичних реалій, надзвичайно важливо знати і  пам’ятати своє минуле.
З перших днів війни мешканці Донбасу почали записуватися добровольцями на фронт. Численні підприємства розпочали випуск військової продукції. Жінки та діти почали працювати на шахтах та заводах замість чоловіків. 
Віддати шану пам’яті, згадати подвиги солдатів, подякувати за порятунок нашої країни і всього світу від фашизму – це те невелике, що сьогодні ми можемо зробити.
  	Збиравши історію своєї родини, я дізналась, що з усіх родів бабусь і дідусів були люди, які воювали в роки Другої світової війни. Я пишаюсь подвигом своїх предків і хочу далі в покоління передавати пам’ять, пов’язану з їх героїчними вчинками. Отож, я розповім про людей, які зробили значний внесок в світле майбутнє нашої Батьківщини.		
Плетньов Іван Федорович народився в 1908 р. в с. Брянцівка. Його рід – корінні жителі м. Соледар (мого рідного краю). Мої предки приїхали сюди ще в XV столітті для добування солі. На війну пішов Іван Федорович одразу з початком бойових дій. В селі його знали як порядного громадянина, який завжди міг допомогти односельцям. Його будинок в 1940 р. підтопило річкою (тією, що зараз перетворилась на джерельце, а раніше, в 1920-х роках, вона часто розливалась, підтоплюючи людські оселі, а за давнішими свідченнями, в XIV-XVI столітті, взагалі була судноплавною), він збудував «врем’янку» - і пішов на фронт. По поверненню мав намір перебудувати. Так і залишилась вона і зараз стояти. Він був головою колгоспу «Зоря». На воротах його будинку висіла табличка з написом: «Тут живе старанний радянський громадянин».[1.4)] Іван Федорович міг не йти на війну, адже міг опікуватися колгоспом та його жителями під час бойових дій, але все одно пішов. На нього чекали дружина, донька, син та хвора дружина сестри. Збереглися навіть пара його листів, в яких він ні на що не скаржився, вірив у перемогу та давав настанови дружині по господарству. За роки війни отримав звання старшого сержанта. Загинув в 1944 році в Білорусі (могила знаходиться в селищі Биково). [2.]
В роки окупації в будинку Івана Федоровича жили німецькі офіцери, які вигнали сім’ю Плетньова. Родині надали притулок односельці, які пам’ятали Івана. 
Як і в будь-якому населеному пункті, де були німці, в Брянцівці були й поліцаї, які в усьому прислужували загарбникам. І дружина Плетньова, Марія, ненавиділа їх ще більше, ніж німців. Але Юрій, син Івана, закохався в доньку одного з поліцаїв, того самого, що вигнав їх з житла, Лілію. Мати тільки з часом пробачила та прийняла дітей. [1.5)]	
Овчінніков Гордій Гордійович народився в 1896 році в с. Кулемзіно Курської області. Гордій Гордійович брав участь у трьох війнах: Першій світовій, Фінській та Другій світовій війні. Був польовим лікарем, а в роки Другої світової пішов на фронт санітаром, як казав сам: «Роки вже не ті, не зможу я бути лікарем».[2.] Але робота санітара була ще складнішою, бо доводилось забирати людей з під куль, тягти на собі воїнів, забирати сильно поранених, побитих людей, без рук, ніг. Він міг на полі бою зашити рани та привести воїна до тями. За роки війни його було нагороджено медаллю  «За бойові заслуги». Про нього навіть надрукували статтю в газеті того часу. Був, на диво, безпартійним, адже більшість військових Червоної армії, були членами більшовицької партії. Перемогу зустрів у Берліні. Вдома на нього чекала жінка, Ольга Абрамівна (батько якої був єврей, мав млин, лавку, до нього ходили всі селяни та люди з інших сіл, але він був «розкулачений»), та 13 дітей, 4 з яких забрали хвороби. Його родина пережила й Голодомор в 1932-33 роках, але завдяки батьку, діти не були голодні та жодна дитина не померла від голоду.[1.3)] Він виховав мого діда, Шулепова Сергія Валентиновича, який залишився без батька. Дідусь розповідав, що Гордій Гордійович вмів усе: і по господарству, і по худобі, і врожай засіяти та зібрати, і меблі виготовити, і будинок збудувати. У нас в родині часто згадують одну історію, про те, як Гордій приніс з війни золотий хрест, який відкривався. В середині цього хреста був напис на незрозумілій мові. Але мій дідусь молодим виміняв його на рушницю в сусідньому селі, про що досі шкодує. Також з війни він приніс зброю, яка була і в хаті, і на горищі. Гордій Гордійович завжди був готовий захищати родину. Після його смерті в 1972 році, його жінка, дочка та мій дідусь переїхали в місто Карло-Лібкхнехтівськ. Його діти живуть зараз в США, Росії, Україні та ін. країнах.[1.1)]
Богатиренко Микола Мойсейович народився в 1905 р в с. Левко-Ромодан (зараз Ромодан) Полтавської області.[4] Мав єврейське коріння, але про батьків нічого не відомо. На війні був стрілком. Бойовий шлях завершується у Воронезькій області. За документами був постійно на передовій ні разу, не зайшовши в тили. Про воєнне життя відомо небагато. Дружині, Єві Колянніковій, написав лише один лист за весь час, який вона зберігала протягом всього життя. Зник безвісти в 1943 році, але діти та дружина чекали, що він повернеться, сподівалися, що вижив, що можливо сталася помилка. Після смерті батька настали важкі часи для родини. За розповіддю прабабусі: «Мама ділила 	малюсінький шматочок хліба на 5 частина, що сама їла – навіть не знаю. Буханку бувало на 2 тижні розтягували. Тим сім’ям, у яких батька вбило на війні, була допомога та їжа. А наш пропав, так нам і говорили: «Пропав – не означає помер! А може до німців перейшов? Може дезертир? Так навіщо родині дезертира радянську допомогу надавати? Мама плакала і ніколи не вірила в це, і навіть нам забороняла говорити щось подібне.» [1.2)]		
Міщенко Прокофій народився в 1906 р. проживав на ст. Сіль в Брянцівці. Про життя відомо мало, мав дружину Олександру (на честь якої назвали мого діда – Олександр) та сина Володимира, який в майбутньому став директором воєнного заводу в Казахстані. Був стрілком, скоріш за все снайпером, загинув в Курській області в 1943 р. Володимир казав: «Отримала мати похоронку, так і затужила, мабуть, це і стало причиною хвороби…» (померла від раку). Прокофій писав листи, в яких зазначав: «Снайперам не можна в полон, вже краще вбити себе, аніж у руки німецькі. … В ім’я Батьківщини це зробити треба. Пишу по рядку в день, ніколи писати. То зранку, то ввечері  стріляти треба, а виморюєшся так, що й літери забуваєш. Володю в школу віддай негайно, він великою людиною стати повинен…»[1.4)]. Володимира вчив батько, а потім довелось віддати в школу, де він познайомився з Аллою, донькою Плетньова Івана. Отак, дві трагічні долі дали початок новому роду.			
Ми маємо пам’ятати не тільки про перемогу, а й про людей, які її створили, про те, що всі вони мали свої життя, долі, родини. Ми постійно згадуємо події війни, а мирне життя ніколи… Наче його і не існувало.  
Сьогодні ми, вдячні нащадки, пишаємося героїзмом сміливих, мужніх, відданих своїй Вітчизні синів, які врятували нашу країну і весь світ від фашизму. Наш святий обов’язок з покоління в покоління зберігати та передавати правду про найстрашнішу війну, мужність і вірне служіння своїй Батьківщині наших дідів і прадідів, про великий подвиг Народу. Вічна пам’ять і низький уклін!

«Список використаних джерел і літератури»
1.	Інтерв’ю з членами родини:
1)	Шулепов Сергій Валентинович
2)	Шулепова Ольга Олексіївна
3)	Овчіннікова Марія Гордіївна
4)	Міщенко Олександр Володимирович
5)	Міщенко Людмила Володимирівна 
2.	Сайт «Память народа» [Електронний ресурс]: [Веб-сайт]. – Електронні дані. Москва 2010. Режим доступу: https://pamyatnaroda.ru/heroes/memorial/chelovek_donesenier.Apotery_doneseniya_o_poteryah (Дата звернення 30.04.2020)
3.	Сайт «Память народа» [Електронний ресурс]: [Веб-сайт]. – Електронні дані. Москва 2010. Режим доступу: 
 https://pamyat-naroda.ru/heroes/podvig
chelovek_kartoteka1275055285 (Дата зверення 30.04.2020)
4.	Сайт «Память народа» [Електронний ресурс]: [Веб-сайт]. – Електронні дані. Москва 2010. Режим доступу:
 https://pamyat-naroda.ru/heroes/memorial
chelovek_dopolnitelnoe_donesenie70726471/?backurl (Дата звернення
30.04.2020)

ДОДАТКИ